Досега в Старгейт SG-1:
Рийс, баща ти е сгрешил, докато те е правел
- Не. - Да.
Ако, както казвате, този андроид е отговорен
за създаването на първото поколение репликатори, това може да се окаже безценно.
Радарът им не е завършен. Минете през долната палуба. Няма да ви видят.
Нямам си на идея къде сме. Не мога да запланувам курс към вкъщи.
Асгарди.
- Можеш ли да ни помогнеш? - Ние се нуждаем от вашата помощ.
Асгардския свят е превзет от репликатори.
- Ти несериозно ли? - Да.
- Този кораб ви трябва, този чисто нов кораб... - Да.
Толкова нов, че все още няма име. Дори не е завършен.
Мисля, че това е смисъла, сър. Колкото по-зле откъм технология толкова по-добре.
Правилно, майор Картър.
Определено оправдава общоприетата логика.
Също и моята.
Репликаторите няма да искат да слеят толкова примитивна технология с тяхната.
Тогава... какво?
Задача, която е уникално подходяща за вас.
- Трябва ви някой, който да е достатъчно глупав. - Точно обратното.
Точно вашите физически умения и военна експертиза се изискват.
Много обичам да ме ласкаят, но ако имаш предвид това, което мисля, че имаш предвид...
Когато Върховния Съвет на Асгардите установи
че войната с репликаторите не може да бъде спечелена,
разработиха план и поставиха капан.
- Капан, дължащ се на вас. - На нас?
Андроидът Рийс, който вие открихте и ни дадохте за изследване
съдържаше една единствена вътрешна команда в основното й програмиране
която вярваме, че всички репликатори все още следват.
- Значи сте могли да я включите? - Не.
Андроидът беше повреден отвъд възможността за поправяне.
Въпреки това, ключовата командва беше активирана в нервната й система,
увеличена и излъчена през подкосмоса на известната вселена.
- Каква беше командата? - Приближете се.
Наредили сте на всеки репликатор да дойде при вас?
Имам теория защо сте загубили войната.
Командата беше дадена, когато капана беше заложен.
- Какъв беше капана? - Време-разширително устройство,
създаващо поле с радиус от 0.16 светлинни години.
Леле. На това му се вика капан.
Те са създали балон около репликаторите,
в който времето е било забавено с коефициент от...
- 10 на четвърта степен. - Относително казано, сър,
една година за репликаторите ще е около 10,000 години за нас.
Един час би бил около година. Един ден би бил...
Схванах.
Смисъла е, че, ако капана е проработил,
е трябвало да хване на тясно репликаторите на едно място
и да осигури на Асгардите много години, за да решат проблема.
Не. Смисъла е, че не проработи.
О'Нийл е прав. Планът ни се провали.
- Какво се обърка? - Не знаем.
Време-разширителното устройство беше създадено в много стара сграда на Хала,
първата планета заселена от Асгардите.
Устройството бе поставено в кутия от твърда неутрониева обвивка,
и нагласено да забави времето, достатъчно, за да се евакуира цялата цивилизация.
Без значение колко силен е неутрония, нямаше ли репликаторите да минат през него?
Рано или късно, да.
Но не и преди устройството да успее да се включи .
Това изчисление беше направено със значителна възможност за грешка.
Когато времето настъпи, нищо не стана.
Значи репликаторите са се добрали до устройството преди да се е активирало.
Това изглежда е единственото обяснение.
Е, какво искате да направим?
Да прелетите с кораба си през космос населен с репликатори,
да поправите каквито поражения са нанесени на устройството,
и да го активирате преди репликаторите да ви спрат.
:::СТАРГЕЙТ SG-1::: Сезон 6, Епизод 5
Неестествен Подбор
Тор, приятелю... няма начин.
Репликаторите ще погълнат всичко, което могат в нашата галактика.
Вашата ще е следващата.
Мислех, че сме прекалено примитивни, за да ни погълнат.
Технологията ви няма незабавно да привлече репликаторите,
но най-накрая ще бъдат привлечени към суровите материали на вашата цивилизация.
Измирането ви ще е сигурно.
Също така и всеки свят, който сме посещавали. Въпрос на време е.
- Всички Асгарди ли успяха да избягат? - Повечето, но не всички.
Огромна битка беше проведена.
Евакуационната флота е разположена в пространството между галактиките ни,
очаквайки да чуе вестите за вашия отговор.
Нашия отговор?
Направихме всичко възможно и се провалихме, О'Нийл.
Ти и твоят екип сте последната ни надежда.
Да, страхотно. Значи без излишен натиск, нали?
Ако решите да не поемате тази задача, ще осведомя съвета.
Просто... дай ми минута тук, става ли?
Обмисляш, О'Нийл?
Обмислям размислянето.
- Трябва да има други избори. - Вярваме, че няма друг план.
Тор, не мисля, че разбираш какво ни молиш да направим.
В миналото, метателните ви оръжия са били много ефективни.
Нямаме метателни оръжия с нас,
а според Картър сме далеч от...
дома.
- Изтеглили сте ни обратно в орбита на Земята. - Правилно, майор Картър.
Съдържанието на оръжейната ви в Командване Старгейт,
заедно с нужното облекло, храна и други запаси, които изисквате
биват пренесени на борда на този кораб.
- Надявам се, че си попълнил документите. - Имаме няколко пътника.
Те биват пренесени в Командване Старгейт.
- Все още не съм казал да. - Но го обмисляш.
Ами... насочвам се към общата посока.
Хей, какво правиш?
Напускаме слънчевата система.
Тор... малък приятелю, не става така.
Корабът не е мой. Не зависи от мен.
Пътуването към галактиката ми ще отнеме много часове, докато влечем кораба ви.
Може да се консултираш с началниците си по пътя.
- Сержант? - Не мога да го обясня, сър.
Всичко в оръжейната е изчезнало - P90, SPAS-12, Claymore-и, всичко.
Сър, четиримата, които откраднаха X-303 току-що се появиха в карцера.
Военният персонал и една журналистка току-що се появиха в кухнята на ниво 22.
Запасите от храна изчезнаха по същото време.
- Сигурни сте, че Старгейта не се е активирал? - Да, сър.
Какво по дяволите става?
Здравейте, сър. Сайлър.
Полковник, хубаво е да ви видя жив и здрав.
Разтревожихме се, че X-303 е загубен, заедно с всичкия персонал.
Не, сър, всички сме наред. Освен Гоа'Улда и Симънс естествено.
Значи Асгардите са ви спасили.
Всъщност, изглежда ние ще ги спасяваме, сър.
Затова ли запаси и екипировка изчезват от цялата ми база?
Да, сър.
Може би искате да отиде горе и да натиснете едно на бързото набиране.
- Внуците ми? - Две, тогава.
Президентът може да иска да знае какво са намислили Асгардите за новия ни кораб.
- Не се съгласиха. - Не са одобрили мисията?
Не, одобриха я. Щом научиха за цялата работа със съдбата на вселената,
президентът и Хамънд осъзнаха, че нямат избор.
Той ни пожелава късмет и всички онези работи, които казва, когато мисли, че ще умрем.
- Е, с какво не са се съгласили? - Името, което предложих.
- За кораба? - Да.
Сър, не можем да го наречем Ентърпрайз.
Защо не?
Кодовото име на проекта е Прометей. Какво ще кажете за това?
Това е гръцка трагедия. Кой иска това?
Добре, X-303 е тогава.
Да. Какво имаш тук?
Асгардите предполагат, че репликаторите вероятно са извадили от строя време-удължителното средство
като са унищожили контролно-интерфейсния механизъм.
Всъщност не е много повече от напреднал таймер,
но понеже Асгардската технология ще накара репликаторите да ни обградят отвсякъде,
Тор направи копие на интерфейса от Земни материали.
Ще работи, като оригинала, но не би трябвало да привлече репликаторите.
- Гладен съм. - Склад три, сър.
Благодаря.
Хора, да не се опитате да повърнете?
Ами, Тор е забравил за нуждата от хладилник,
така че решихме да започнем със замразените неща.
Това е добро.
Ще се вържа.
Е, Джонас, за първи път се изправяш пред репликатор, а?
Въпреки, че мисля, че си имам на идея какво да очаквам.
Тийл'к ми разказа всичко за тях, а и прочетох всичко, което Д-р Джаксън е написал.
Те са невероятни.
- Невероятни? - Да.
Ами, помислете. Учен-човек създава тази андроидка,
която после създава тези репликатори, като играчка.
Ами, идеята на нещо, което започва толкова невинно и става толкова зло,
това трябва да е невероятно.
Репликаторите съществуват само, за да увеличават броя си и го правят без никакъв предразсъдъци.
Те не са по-зли от вирус.
Много зъл вирус.
Всички може да се съгласим, че всяко живо нещо, което е зло по природа само по себе си
може да извърши само действия, които са зли.
- Забавяме. - Трябва да дойдете тук, сър.
На път сме.
Излязохме от хиперпространство преди минута.
Страхуваме се, че ако продължим по-нататък има риск да срещнем репликаторите.
Ще трябва да продължите оттук с вашия кораб.
- Но ще ни чакате тук, нали? - Има и друг проблем.
Сензорите ни откриха, че време-разширителното устройство се е активирало.
Ами, това е добре.
Не ли е добре?
Сега времето върви по-бързо в полето.
- Те са го обърнали? - С коефициент от десет на квадрат.
Какво ви става бе, хора?
Времевите машини носят само неприятности. Дори ние знаем това.
Очевидно, репликаторите са оползотворили машината, така че да послужи за тяхна цел.
И какво може да е тази цел?
Ами, трябва да ви кажа, това променя нещата.
- Картър, как променя това неща? - Не знам, сър. Предполагам, че не ги променя.
Имаш предвид, че имаме същия проблем, който имахме преди час?
Ами, в този час, четири дни са минали за репликаторите.
В зависимост от това, кога са направили това, те може да са минали през векове.
- Ясно. - Ако искате да се откажете...
Не, не.
Напълно очаквах и другата обувка да падне рано или късно.
Може само да се надяваме, че това ще са последните обувни принадлежности, които падат.
Координатите на планетата са вкарани в навигационния ви компютър.
Изменихме двигателите ви и структурно цялостните полета
за да осигурим вашето пристигане.
Ще наблюдаваме напредването ви, както можем. Късмет.
Поставяне на курс към програмираните координати.
Включване на досветлинните двигатели.
Отново.
Ако ръцете ми са покрити с мазоли, няма да работят по-бързо.
Полковник, скоро ще навлезем във време-разширителното поле.
Напът сме.
Кораб контролиран от репликаторите наближава.
Да се надяваме, че ще се съгласят с Тор и ще решат, че този кораб е пълен боклук.
Сканират ни.
Сър, репликаторския кораб ни сканира. Изчакайте.
Всичко наред ли е?
Наистина.
Да, сър. Оттегля се. Можем да навлезем в атмосферата на планетата.
Засичаме една сграда на дадените координати.
Само една?
Изглежда има малко топография от какъвто и да е било вид.
- 200 метра. - Ускорението на 50 процента.
150 метра.
Повърхността изглежда е напълно гладка.
- 100 метра. - Няма следи от репликатори.
Забавящите двигатели се пускат.
50 метра.
Инертни компенсатори и структурна цялост са на максимум.
Приземяващите подпори са пуснати.
- Какво беше това? - Светкавица, сър.
Всички системи още работят.
10 метра.
Пет метра.
Кацане.
Спиране на двигателите.
Прати съобщение на Тор. Кажи му, че сме кацнали.
Да тръгваме.
Това не може да е единствената постройка на цялата планета.
С удоволствие бих се обзаложил, че буболечките са изяли всичко друго.
Тогава къде са?
Сър, няма да харесате това.
Какво има?
Повърхността на тази планета е покрита с репликаторски блокове.
Вероятно повече от един слой и кой знае колко е дълбоко. Може би километри.
Защо така?
Ами, може да е остатък от обръщането на време-разширението.
Били са тук стотици години,
но не е останало какво да поглъщат, затова запазват енергия.
- Какво ги държи тук? - На кой му пука?
Внимавайте.
Сър, първоначалния интерфейс е все още непокътнат. Може би ще мога да...
- Кои сте вие? - Полковник Джак О'Нийл, ВВС на САЩ, Земята.
- Кой си ти? - Другите идват.
Какво си мислите, че правите?
Часовниците са малко бързи тук. Решихме да се отбием, за да ги навием.
След това веднага си тръгваме.
Приятелката ви се опитва да пренастрои времевото устройство.
Ако не спре незабавно, ще сме принудени да предприемем мерки.
Ами, ако го направите, ние може би ще бъдем принудени да вземем наши мерки.
Кажете на приятелката си да спре.
- Картър, колко време ти трябва? - Много, сър. Може би няколко часа.
Часа?
Сър, интерфейса е бил напълно преработен. Дори не знам откъде да започна.
Можеш ли да побързаш малко, да попретакаш нещата?
Не става така, сър.
- Иронично, нали? - Кои сте вие бе, хора?
Защото, ако не сте забелязали цялата планета е павирана с репликатори.
Наясно сме.
Тогава трябва да знаете, че те са отнели милиони животи,
и ще продължат да го правят, освен ако не ги спрем.
- Той не разбира. - Знаеш ли, той стой ето тук.
Страхувам се, че не можем да ви позволим да ги спрете.
Защо не?
Ние сме репликатори.
Кажете на приятелката си да се отдръпне от устройството.
Картър.
Вашите метателни оръжия.
Мисля, че ще ги задържим за известно време.
Сега няма нужда.
Къде са ми обноските?
Това е нещо, като специален случай, все пак, нали?
Първата ни среща.
Добре дошли.
Полковник, ако наистина възнамерявахме да ви навреди, мислите ли, че щяхте да стоите тук?
Както казах... добре дошли.
Ние сме вътре във вашето подсъзнание.
Човек би си помислил, че ще има повече светлини.
Това място сигурно е важно за вас.
Работя тук.
Кода ви за ириса е 903 224 637.
Леле, това е... близо.
Ето ти една загадка. Мисля си за едно животно.
Никога не съм очаквал, че ще ме забавляваш.
Никога не съм очаквал, че ще сложиш ръката си в главата ми.
Умът ви е... невероятен.
- Ами, нали знаете... - Такъв хаос.
И хумор.
И болка.
Прав сте да се вините. Синът ви все още би бил жив, ако не сте били толкова небрежен.
Не прави това отново.
Това ще бъде наказанието ти, ако се опиташ да скриеш нещо от мен по време на пътуването ни.
- Къде отиваме? - Навсякъде, където си бил.
По дяволите.
О, боже...
Картър.
Джонас.
Ръката й беше в... главата ми.
и беше, като... беше, като кошмар.
Мисля, че всички сме имали подобни преживявания.
- Аз не помня много. - Нито пък аз.
- Колко време сме били в безсъзнание? - 37 часа, сър, корабно време.
- Защо биха ни върнали тук? - Вероятно можем да се възползваме от това.
Да взривим хипердвигателя? Пренатоварване ще причини доста голяма експлозия
- Достатъчно, за да си струва? - Честно не знам, сър.
Отивай.
Прати съобщение на Тор. Кажи му колко много се е прецакал.
Полковник.
- Не мисля, че така ще стане. - Ако Картър казва, че може да го направи...
Но ако с експлозиви и оръжия ставаше, Асгардите щяха да са спечелили войната си.
Предполагам, че искаш да говорим с тези хора-буболечки.
- А вие не искате ли? - Не.
Може би ще можем да ги накараме да размислят.
- Ако взривим кораба, губим тази възможност. - Ако взривим кораба, няма да ми пука.
Полковник, не мисля, че напълно оценявате какво са станали те.
Репликатори, които приличат на нас.
Повече от това. Сър, това е огромен скок в тяхната еволюция.
Джонас, те са репликатори.
Картър? Какво става?
Всичко е наред, сър. Просто си говорехме.
За какво?
Той ни е донесъл обратно тук, сър, един по един,
така че да ние по-удобно.
- Благодаря. - Не беше толкова трудно.
- Очевидно, сър, сме поканени на вечеря. - По Негова молба.
- Чия? - Първи.
- А ти си? - Аз съм Пети.
Другите се сливат с братята ни, но ще се върнат скоро.
Ще му кажеш ли, че имаме други планове?
Да взривите вашия кораб само ще нахрани с енергия блоковете по повърхността.
Складовете ви с храна вече са отнесени в храма.
Кога ни очаквате?
Когато огладнеете.
- Този е различен. - Стига бе.
- Почти прилича на човек. - Ами, не е.
- Е, какво ще правим? - Можем ли да си тръгнем?
Корабът ще лети, но не знам колко далеч ще стигнем.
Сър, ако това е следващата еволюция на репликаторите,
трябва да открием възможно най-много за тях и да докладваме някак си.
Някой да е гладен?
Полковник О'Нийл, майор Картър, Тийл'к, Джонас, добре дошли..
Ще ни извините, ако не се здрависаме този път.
Моля, седнете и снабдете.
Органичните форми съхраняват енергията толкова неефективно.
Да.
- Предполагам, че ти си Шеста? - Да.
Най-новото ни попълнение.
Караш го момиче, момче, момиче, момче...
- Сър, цялата маса... - Виждам.
Все още имаме няколко въпроса, които не можахме да зададем последния път, когато се срещнахме.
Когато нашите репликаторски братя откриха андроида Рийс,
те осъзнаха, че тя е нашият създател.
Те проучиха нейната конструкция и форма
и намерили части от нейната технология за по-напреднали от тяхната.
Нашите братя са съставени от тромави блокове.
Ние сме създадени от милиони клетъчни части, микроскопични в сравнение,
които се съединяват, за да създадат тази форма.
- Като наноботи, сър. - Мразя тези неща.
Моето сътворение беше в последния момент преди Асгардското времево устройство да се активира.
Имаше миниатюрна пукнатина в неутрониевата обвивка.
Аз можех да проникна в нея, там където моите репликаторски братя не можеха.
Успях да спра машината преди да се активира
и най-накрая успях да я пригодя за нашата цел.
- Която е? - Да увеличим броя си.
Това никога не се е променяло.
Сега, благодарение на Асгардите, имаме цялото време на света.
След няколко кратки години ще излезем, като армия.
- Виждате ли, не можем да ви позволим да направите това. - Не можете да ни спрете.
Не бе ли по съшия този начин, по който вие станахте преобладаващите видове на вашите светове?
Не ли е процес на естествен подбор?
Силните оцеляват.
Но няма нищо естествено във вас.
Влизали сте в умовете ни. Сигурен съм, че можете да определите разликата.
Естествено. Ние сме много по-напреднали.
И ако вие можехте да влезете в ума на животно, с което бихте се нехайно наяли,
вие бихте стигнали до същото заключение.
Нашият вид създаде вашият създател. Вие сте се оформили по наш образ.
Не. По образа на Рийс.
Имаше нещо нередно в програмирането й. Всички знаете това.
Грешката в съревноваващото програмиране беше открита по време на моето създаване.
Яжте.
Мисля, че тази грешка все още си я има.
Опитахме да оправим грешката по време на създаването на Пети.
Но засега той се оказа толкова...
- Човек? - Слаб.
Може би Пети представлява това, което трябва да сте.
Не.
Няма да повторим тази грешка.
Сега... имате отговорите си.
Яжте.
- Защо? - За да възвърнете силата си.
- На вас какво ви пука? - За да бъдете достатъчно силни.
- За какво? - За да влезем в умовете ви отново и отново.
Може ли да има някаква друга причина, за да ви държим живи?
По дяволите.
Ще бъде много по-безболезнено, ако не се съпротивлявате.
Спри.
Защо? Научи всичко, което ти трябва.
Има още четири ума, които да изследвам... поне веднъж.
А Шеста е много любопитна да опита от мислите им.
А ти... ти все още не си имал възможност.
- Не. - Настоявам.
Искам да видиш безредието, хаоса.
Да разпознаеш какво са те в сравнение. Трябва да разбереш какво си.
Посети спомените им за световете, които ще превземем.
Разбираш ли?
Да.
Няма да те виня, ако ме избереш.
Картър?
Всичко е наред, сър. Миналия път не си спомнях нищо.
Не знам какво ми показваш, но това не е моето подсъзнание.
Не, майор Картър. Това е моето.
Делим много от нашите мисли. По този начин сме свързани, дори с братята си.
Но този край от ума ми е само мой.
Тук може да говорим без другите да знаят какво е казано.
Ти не си, като тях.
- Аз съм грешка. - Не. Те са.
Ужасна грешка.
- Помогни ни. - Не мога.
Можеш, защото си повече, като нас, отколкото, като тях.
Другите имат същата грешка, която и Рийс е имала, но ти...
Другите ще ме унищожат.
Не и ако дойдеш с нас.
- Ще направите това? - Ако дойдеш с нас
- а време-разширителното устройство е препрограмирано... - Те са ми братя и сестри.
Асгардското устройство никога не е било създадено, за да унищожи репликаторите.
На тях ще им се стори, че са минали няколко дена,
но ние ще имаме стотици години, за да оправим тяхната грешка.
Какво искаш да направя?
Сър.
О, това просто не е правилно.
Джонас и Тийл'к?
Сър, има начин да се справим с това, но ще трябва да се доверим на...
Майор Картър.
Направих нужните настройки.
На какво?
На време-разширителното устройство. Идвам с вас.
- Това ли щеше да ми кажеш? - Да, сър.
Другите се сливат с братята ни, но скоро ще се върнат.
Пренастроих устройството, но трябва да вкарате командния си код.
Давай.
Вие момчета се връщайте в кораба. Не пускайте двигателите, но бъдете готови.
Вкарах кода си, сър. Просто трябва да наглася таймера.
Ще ни отнеме две минути да отидем до кораба и още две, за да включим двигателите.
Това е прекалено дълго. Ако тръгна, другите ще знаят. Ще се върнат преди устройството да се активира.
- Тогава го пускаме сега. - Не.
Ще бъдем в капан с другите.
Вероятно ти можеш да стигнеш до кораба, по-бързо от нас.
- В частица от времето. - Дай ни преднина.
Ако стигнеш до кораба, преди да тръгнем,
липсата ти ще предупреди другите, когато е прекалено късно.
Така че, нагласи таймера за... пет минути.
Това ще е доста набързо, сър.
Знам, майоре.
Благодаря ти.
Нали няма да тръгнете без мен?
Не.
Тръгни към кораба след малко над три минути.
Три, две, едно. Сега.
Таймера е пуснат.
- Пускайте двигателите, веднага. - Разбрано, О'Нийл.
- Какво си направил? - Нищо.
- Къде са човеците? - Отидоха на кораба си, за да починат.
- Опитват се да избягат. - Не.
Дори, докато говорим, те се опитват да си тръгнат.
Тя обеща.
Не е прекалено късно.
Мога да прочета ума ти. Има време да спрем машината.
Не.
- Колко време? - 20 секунди преди устройството да се активира.
Излитайте веднага, или ще бъдем тук доста дълго време.
- Те бягат. - Все още остават две минути.
Не, сине.
Направили са те на глупак.
Те няма да ме изоставят. Тя обеща.
Отвъд време-разширително поле сме.
Тор праща поздравления, сър.
Те ще се срещнат с нас веднага щом определят, че никой репликаторски кораб не е избягал.
Добре.
Разбирате ли какво направихте?
Правилното нещо, Джонас.
Използвахте човечността му срещу него.
Какво?
Джонас е прав. Точно това направихме.
Той не беше човек.
Проумейте го.
Можеше да ме заблуди.
Всички знаем какво щеше да стане, ако тези неща бяха излезли.
Кой щеше да ги спре?
Направихме правилното нещо.
- Надявам се, че сте прав, сър. - Също и аз.
Превод и Субтитри: Bulgaria TEXT '2003